Maailman suurin erämaa, avomeri.
Se peittää yli puolet planeettamme pinnasta.
Täällä ei ole piilopaikkaa ja vain vähän syötävää.
Se on merellinen aavikko.
Aavikkoa partioi pyöriäisdelfiinit.
Ne pysyvät yhdessä.
5 000-päisessä superparvessa.
Niin ne löytävät parhaiten syötävää.
Kuten kaikkien täällä, niiden on nähtävä suurta vaivaa
selvitäkseen suuressa sinisessä.
SUURI SININEN
Joskus harvoin nämä aavat räjähtävät eloon.
Valokalaparvi Costa Rican edustalla Tyynellämerellä.
Ne ovat tuskin mutuja isompia,
mutta minkä ne koossa häviävät,
sen ne määrässä voittavat.
Ne ovat runsaslukuisimpia kalojamme.
Tavallisesti ne tulevat pintaan vain öisin syömään planktonia,
mutta tämä valtava parvi on noussut päiväsaikaan
mitä todennäköisimmin kutemaan.
Delfiineille parvi olisi juhla-ateria.
Ne ovat paikantaneet sen käyttäen kaikuluotaustaan.
Mutta sinne on ehdittävä nopeasti.
Saalistajia on muitakin.
Keltaevätonnikalat ovat myös havainneet parven.
Ja sitten kaksi metriä leveät mobularauskut.
Nyt purjekalat, yksi nopeimmista kaloista,
ovat liittyneet jahtiin.
Valokalat voivat palata syvyyteen milloin vain.
Mutta nyt delfiinit ovat paikalla.
Ne uivat parven alle ja ajavat sen pintaan
ja pakottavat valokalat tiheämmäksi parveksi.
Ja nyt meri alkaa kiehua.
Tonnikalat syöksyvät parveen yli 60 km/h.
Hitaammat rauskut saapuvat lopulta.
Valtavat suut ammollaan ne kauhovat valokaloja sadoittain.
Parvi on nyt suureksi osaksi hajallaan,
ja purjekalat napsivat viimeiset.
15 minuutissa
jäljellä on vain suomujen hopeanhohtoista konfettia.
Mutta täällä juhla-ateriat ovat harvassa.
Kun delfiinit käyttävät kovaa kestokykyään,
toiset on pakotettu vieläkin pidemmälle äärimmäisyyksiin
löytääkseen syötävää merellisestä aavikosta.
Nukkuva jättiläinen.
Kaskelotti.
Valasparvi lepää pyyntiretkien välillä.
Mistä lie suurimmilla aivoilla ajattelevat näkevätkään unta.
Yhdellä on poikanen.
Noin kahden viikon ikäinen mutta yhä riippuvainen emonsa maidosta.
Se on nälkäinen.
Se viestii emolleen naksauksin.
Mutta emo vain nukkuu.
Poikasen, remorien peitossa,
joista se ei vielä pääse eroon,
on oltava kärsivällinen.
Heränneinä ja virkistyneinä valaat jatkavat matkaansa.
Kaskelotit eivät odota saalistaan pinnalla.
Ne sukeltavat syvyyksiin etsimään sitä.
Ne hengittävät syvään
kyllästääkseen verensä hapella.
Sitten mennään.
Parvi sukeltaa yhdessä etsimään kalmareita.
Emo puskee kestokykynsä rajoille,
ja poikasen on jo nyt vaikea seurata.
Poikanen pysyy emonsa lähellä
toistuvasti kosketellen
kuin vakuutteluksi.
Mutta 300 metrin syvyydessä
näyttää siltä, ettei se jaksa enää pidättää hengitystään.
Varhaisina vuosinaan poikasten on jäätävä pinnalle odottamaan.
Aikuiset jatkavat sukellustaan.
Emo muuttaa naksauksiaan kovemmiksi ja nopeammiksi.
Se käyttää nyt kaikuluotausta kalmariparven paikantamiseen.
800 metrissä purske naksauksia.
Sitten hiljaisuus.
Se on saanut saaliin.
Pyynti voi kestää tunninkin.
Vihdoin emo palaa syvyydestä vatsa pullollaan kalmareita.
Pitkän odotuksen jälkeen tämä nälkäinen poikanen saa maitoa.
Valaanmaito on yksi rasvaisimmista,
ja poikanen ahmii sitä ammeellisen päivässä.
Voi viedä kuusi vuotta oppia syväsukellus
ja löytää itselleen ruokaa.
Suuren sinisen tyhjyys tekee elämästä vaikean saalistajille.
Mutta tämä tyhjyys tekee siitä verrattain turvallisen saaliille.
Vain päiviä vanha kilpikonnanpoikanen
jättää vaarallisen vilkkaat rannikkovedet
ja suuntaa avomerelle.
Vasta viime aikoina on alettu selvittää,
minne kilpikonnanpoikaset katoavat varhaisvuosikseen.
Alkuun ne syövät pikku vatsaansa planktonia.
Mutta pian tarvitaan jotain ravitsevampaa.
Satoja kilometrejä merelle
on yhteisöjä nuoria haaksirikkoisia.
Niinpä kaikki kelluva houkuttelee niitä.
Puunrunko.
Se on voinut olla merellä vuosia,
ja siitä on tullut yhdyskunnan keskus.
Nuoret pallokalat ovat täällä samasta syystä.
Kelluva runko on juuri sellainen suojapaikka,
jota nuori kilpikonna on etsinyt.
Täällä ei ole vain levää vaan myös merirokkoja.
Mutta varovaisuus on tärkeää.
Nuori merille lähtenyt haukkahaikin on täällä.
Se opettelee, mikä maistuu hyvältä.
Ja mikä ei.
Nyt tiedetään, että monet kilpikonnat kasvavat tällaisissa paikoissa vuosia
aikuisuuteen asti.
Vaikka se tietäisikin meren myrskyjen täyttä voimaa.
Aurinko paahtaa suurella sinisellä
lämmittäen ja haihduttaen pintavesiä.
Höyryn noustessa se tiivistyy pilviksi.
Ne kasvavat nopeasti valtavan korkeiksi
ja synnyttävät lopulta rajuja tuhatkilometrisiäkin myrskyjä.
Hirmumyrskytuulet puhaltavat merellä
nostattaen 30-metrisiäkin aaltoja.
Täällä alusten tiedetään kadonneen jäljettömiin.
130 miljoonaa konttia rahtia kuljetetaan meritse vuosittain.
Keskimäärin neljä putoaa mereen päivittäin.
Vuonna 1992 muutama katosi,
joissa oli erä kylpyleluja.
Muun muassa 7 000 tällaista muoviankkaa.
Ne aloittivat matkansa tuhat kilometriä Alaskan rannikolta.
Osa ajelehti Tyynenmeren yli Australiaan.
Toinen kulkeutui pohjoiseen
Venäjän ja Alaskan välisille rannikoille.
Osa löysi tiensä arktisen alueen perukoille asti.
Yksi ankka, oltuaan merillä 15 vuotta
ja ylitettyään kolme valtamerta,
päätyi lopulta Skotlannin länsirannikolle.
Ne havainnollistavat hyvin, miten merivirtojen verkosto
yhdistää valtameremme yhdeksi valtavaksi vedenkiertoelimistöksi.
Monet suuren sinisen asukit luottavat virtojen vievän ne ruokailupaikoille.
Sinihai.
Se vaeltaa yli 8 000 km vuodessa
virtojen mukana
leveiden siipimäisten eviensä kannattamana.
Tämä ei ehkä ole syönyt kahteen kuukauteen.
Mutta virrat voivat tuoda rasvan kilometrien päästä
ja vievät sen seuraavalle ruokapaikalle.
Matkapäivien kuluessa rasvan haju vahvistuu.
Laivan alle äskettäin jäänyt valas.
Tämä voi olla juhla-ateria,
mutta sinihain pitää olla varovainen.
Valkohait
ovat kymmenen kertaa painavampia kuin sinihait
ja hyvin omistushaluisia valaan raadosta.
Valkohait syövät mielellään energiarikasta valaanrasvaa,
joka tiedetään tärkeäksi osaksi niiden ruokavaliota.
Kun valkohai on syönyt tarpeekseen,
sinihai käy kiinni tähteisiin.
Raadon öljyjen levitessä laajemmalle
lisää sinihaita ilmestyy paikalle.
Valaanrasva syödään päivissä.
Kun rasva ei enää pidä sitä pinnalla,
se uppoaa syvyyksiin.
Sinihai rasvavarat täydennettynä
selviytyy nyt seuraavat kaksi kuukautta syömättä.
Yli puolet avomeren eläimistä kulkeutuvat virtojen vietävänä.
Meduusat ylittävät valtameriä
syöden mitä vain sattuu lonkeroihin tarttumaan.
Jotkut voivat kasvaa läpimitaltaan metrisiksi tai jopa kaksimetrisiksi.
Kun ne sattuman kautta tulevat planktonrikkaaseen paikkaan,
niiden määrä kasvaa räjähdysmäisesti.
Se on niin menestyksekäs taktiikka,
että meduusat ovat yleisimpiä elämänmuotoja planeetallamme.
Mutta joukossa on samannäköinen
varsin erikoinen ja paha olento.
Portugalinsotalaiva.
Sillä on kaasutäytteinen kelluke,
jonka päällä on pysty uloke.
Sen toimiessa purjeena
se pysyy kurssissa aalloilla.
Se vetää perässään jopa 30 metriä pitkiä lonkeroita.
Kukin niistä on aseistettu tuhansilla polttiaissoluilla.
Yksi lonkero voi tappaa kalan tai ihmisenkin.
Mutta sen tappavissa lonkeroissa
lymyää polyyppikala,
joka syö näykkien niitä.
Vaikka kalalla onkin vastustuskykyä,
sen pitää pysyä varovaisena.
Monet muut kalat eivät ole yhtä onnekkaita.
Lonkero on saanut kalan ja kelaa sen nyt sisään.
Se on jo lamaantunut.
Erikoistuneet lonkerot siirtävät saaliin toisille,
jotka sulattavat sen vahvoilla kemikaaleilla.
Lopulta jäljelle jää vain
suomuinen kuori.
Ahnas portugalinsotalaiva voi onkia sata pikkukalaa päivässä.
Suurimmaksi osaksi suuri sininen näyttää tasaiselta.
Paikalta missä tuulet puhaltavat pinnanmuotojen hidastamatta.
Mutta pinnan alla on pitkiä vuorijonoja,
syviä hautoja ja tulivuoren huippuja,
jotka vaihtelevat enemmän kuin nähdäänkään.
Alamme vasta saada tarkemmin selville,
miten suuressa sinisessä sitä hyödynnetään.
Valashai erityisellä matkalla yksin.
Se on pienen lentokoneen pituinen
ja painaa yli 20 tonnia.
Monien haiden tapaan se ei muni vaan synnyttää eläviä poikasia.
Se kantaa jopa 300:a pulleassa vatsassaan.
Se voi olla suurin kala,
mutta valashaiden synnytys- paikkaa ei ole vielä löydetty.
Nyt arvoitus kuitenkin on ehkä selviämässä.
On ollut tiedossa, että suuri määrä valashaita
tiettyyn aikaan vuodesta tulevat Galápagossaarille.
Täällä ne kokoontuvat pienen saaren ympärille,
joka nousee jyrkästi erityisen syvältä.
Se tunnetaan Darwinsaarena.
Pyörteet tuovat ravinteita syvyydestä
rikastuttaen vedet niin, että ne houkuttelevat
suuret määrät kaloja kaukaa ja kaikkialta.
Myös tuhannet vasarahait kokoontuvat tänne.
Ne ovat melkein kaikki naaraita.
Nekin ovat nähtävästi tulleet synnyttämään.
Valashai saa erikoisen tervetulotoivotuksen.
Kolme metriä pitkät haukkahait
hankaavat itseään sen karkeaa ihoa vasten
ehkä päästäkseen eroon mahdollisista loisistaan.
Ne saattaisivat olla vaaraksi vastasyntyneille poikasille.
Niinpä kenties vältelläkseen niitä
valashai sukeltaa
noin 600 metriin.
Siellä se voi laskea poikasensa.
Näissä syvyyksissä
kaukana pintavesissä saalistavista pedoista
ja ruoan keskellä
ne voisivat kasvaa ja lopulta hajaantua.
Kukaan ei ole vielä nähnyt poikasia näissä vähän käydyissä syvyyksissä.
Mutta havainto, että sadat tiineet valashait tulevat tänne joka vuosi,
on vahva todiste siitä, että jossain täällä
maailman suurimmat kalat synnyttävät.
Valtamerissä on melkein 30 000 suurempaa saarta.
Yksi niistä on Etelä-Georgia.
Ihanteellinen paikka niille meren asukeille,
jotka laskeutuvat pakosta parittelemaan.
Jättiläisalbatrossi.
Se voi viettää vuodenkin yhtäjaksoisesti merellä
etsien ruokaa liitäen siivillä, joiden kärkiväli on 3,5 m,
pisimmillä elävistä linnuista.
Koko maailman 16 000:n kanta jättiläisiä pesii Etelä-Georgialla
ja puolella tusinalla pienemmällä saarella Eteläisellä jäämerellä.
Nyt on kevät, ja tämä lintu palaa samalle pesimäalueelle kuin aina.
Sen elinikäinen kumppani on jo täällä.
Etelä-Georgialla lintuja on tutkittu niiden koko elämä
ja havaittu, että yli 35-vuotiaat parit
näkevät suuren vaivan
antaakseen poikasilleen parhaan alun elämään.
Poikanen on nyt viikkojen ikäinen
mutta yhä untuvapeitteessään.
Poikanen tarvitsee säännöllisesti oksennettua kalaa ja kalmareita.
Ruokaa on niin vähän merellä,
että kumpikin vanhemmista voi etsiä tuhansia neliökilometrejä
hankkiakseen riittävästi vain yhteen ateriaan.
Ikääntyvät parit ponnistelevat koko Etelämantereen talven
kasvattaakseen poikasesta ison, vahvan ja terveen.
Noin 130 päivän jälkeen
poikasen untuvat alkavat vaihtua höyhenpeitteeksi.
Lopulta yhdeksän kuukautta muninnan jälkeen
poikanen on lähtövalmis.
Kaikista viime vuosina kasvatetuista poikasista
suositulla on parhaat mahdollisuudet.
Mutta se jää myös niiden viimeiseksi.
Iäkkäät parit eivät elvy ponnisteluistaan.
Pian ne jättävät saaren
palaamatta koskaan takaisin.
Selviytyminen avomerellä on aina koetellut eläimiä äärimmilleen,
mutta nyt ne kohtaavat uuden ylimääräisen uhan.
Muovin.
Sata vuotta sitten keksimme ihmeellisen raaka-aineen,
jota voitiin muovata mihin muotoon vain,
ja varmistimme suurella vaivalla, että se oli kulutusta kestävää,
maatumatonta ja käytännössä hajoamatonta.
Nyt joka vuosi heitämme sitä noin kahdeksan miljoonaa tonnia mereen.
Siihen sotkeutuu ja hukkuu valtavat määrät merieläimiä.
Mutta sen seuraukset ovat vielä laajempia ja kauaskantoisempia.
Parvi lyhyteväpallopäävalaita.
Ne elävät yhdessä muodostaen meren ehkä läheisimmät suhteet.
Nyt Atlantilla Euroopan edustalla ja muuallakin
niiden pitää jakaa meri muovin kanssa.
Emo pitelee vastasyntynyttä poikastaan.
Se on kuollut.
Se ei halua päästää irti
ja on kantanut sitä päiviä.
Hajonnut muovi yhdistyy muihin saasteisiin,
jota syövät valtavat määrät merieläimiä.
Ravintoketjussa kemikaalit voivat rikastua tappaviksi.
Poikanen saattoi kuolla emon maidon myrkkyyn.
Pallopäävalailla on suuret aivot.
Ne epäilemättä kokevat tunteita.
Aikuisten käyttäytymisestä päätellen
poikasen kuolema koskettaa koko parvea.
Ellei muovin päätymistä mereen vähennetä,
se myrkyttää merielämän vuosisadoiksi.
Suuren sinisen asukit
ovat ehkä kaukaisimpia eläimiämme.
Mutta eivät nähtävästä tarpeeksi
välttääkseen toimintamme seurauksia maailmaansa.
SINISEEN
Kuvaamisen suurin haaste avomeren valtavuudessa
on löytää kohde.
Sininen planeetta -ryhmä halusi yhden vaikeimmin tavoiteltavista,
harvoin nähdyn "kiehuvan meren".
Tähän asti syöntivimma on ollut tarinoiden aihe.
Lupaavat havainnot Australian koillispuolella
lähettävät ryhmän tutkimaan.
Tiedämme että ilmiö on totta.
Tutkijat ovat dokumentoineet sen,
kalastajat ovat kertoneet siitä.
Tiedämme että sitä tapahtuu.
Mutta kukaan ei ole ollut niin hullu,
että olisi yrittänyt kuvata sen,
paitsi me.
Etsintä aloitetaan pari sataa kilometriä Tyynellemerelle.
Kiehuvassa meressä
tonnikalat tulevat vedestä
ja syöksyvät päin valokaloja
synnyttäen kuohuntaa.
Kuvatakseen kiehuvan meren
ryhmän pitää ensin löytää suuri parvi syöttikaloja,
todennäköisimmin valokaloja
nousemassa yöllä pintaan kutemaan.
Parin päivän päästä
Adrian uskoo löytäneensä jättiparven kaikuluotaimella.
Tässä on tosi tiheä kerros
noin 200 metrissä.
Tämä viittaisi siihen,
että syvällä on tiivis kerros kalaa.
Parhaimpia tapoja kuvata syvällä avomerellä
on käyttää kauko-ohjattavaa sukellusalusta
varustettuna hämäräkameralla.
Mutta raskaan kaluston käsittely merenkäynnissä
on riskialtis toimenpide.
YHTEYS ALUKSEEN POIKKI
Onneksi käytettävissä on teknikoita
ja 24 tuntia myöhemmin laskua yritetään uudestaan.
Adrian toivoo, että he ovat suuren valokalaparven päällä.
Hyvä uutinen on, että olemme 250 metrissä,
melkein kaapelin päässä,
eikä mikään ole räjähtänyt, joten olemme toiminnassa.
Mutta siellä ei ole juuri mitään, vain paksu kerros planktonia.
Seuraavien kolmen viikon aikana he eivät löydä yhtäkään valokalaa.
Tämä matka on täydellinen esimerkki, miksi tiedämme niin vähän valtameristä.
Tulimme etsimään, sitten etsimme, etsimme ja etsimme, emmekä vieläkään ole löytäneet
kaikilla mahdollisilla apuvälineilläkään.
Osoittautui että kuvaus oli aloitettu El Niñon alkaessa,
joka on satunnainen sääilmiö,
kun meren lämpötila voi äkisti nousta
ja häiritä kalojen kutukäyttäytymistä.
Veisi puolitoista vuotta ennen kuin olosuhteet paranisivat
ja ryhmä voisi jatkaa etsintäänsä.
Tyynenmeren toisella puolella Costa Rican edustalla.
Tällä kertaa saaliin etsimisen sijaan
ryhmä etsii saalistajia.
Mutta loputtomassa sinisessä valtavankaan delfiiniparven löytäminen ei ole helppoa.
30 km merelle tuottaja Mark Brownlow
johtaa ilmakuvausryhmää tuhansia neliökilometrejä.
Mutta ei ensimmäistäkään delfiiniä.
Kolmas päivä, ei pyöriäisdelfiinejä.
Alkaa huolestuttaa.
Vihdoin kymmenen päivän jälkeen avomerellä he saavat palkintonsa.
Delfiinejä!
Juhuu! Jee!
Pyöriäisdelfiinejä!
Havaittuaan delfiinit ryhmä kiirehtii veteen.
Pyöriäisdelfiinejä!
Syöntivimma on tarkoitus kuvata veden alla.
Sadat delfiinit hyppivät sinne tänne.
Näyttää lupaavalta.
Delfiinit saadaan kuvaan.
Mutta liian myöhään.
Voi sentään.
- Eikö mitään, Rog? - Ei niin mitään.
Vain suomuja ja luita.
Kuin ruumiit taistelun jälkeen.
Saadakseen tilaisuuden kuvata syönnin
ryhmän on osattava ennakoida.
Rachel seuraa delfiinejä pinnan alla
etsien vihjeitä, minne ne menevät seuraavaksi.
Vihdoin kolmen viikon etsinnän jälkeen
ryhmä saa kuvaan suursyönnin.
Valtavaa valokalaparvea
kokoavat sadat pyöriäisdelfiinit.
Se oli tosi hurjaa.
Syöttipallo oli varmaankin jalkapallokentän kokoinen.
Niitä syöksyy kohti, olan ja pään yli.
Uskomatonta.
Ensimmäisen kerran tämä mahtava näky saadaan tallennettua ilmasta.
Kuulimme tarinat kiehuvasta merestä, mutta ne ovat totta!
Valtavia!
Merierämaan valtavuus teki ilmiön tallentamisesta suuren haasteen.
Mutta palkinto on tässä,
hetki draamaa vertaansa vailla
suuren sinisen valtavassa laajuudessa.
Seuraavaksi rikkaisiin vihreisiin vesiin.
Lumottuun outojen olentojen maailmaan,
missä vain nokkelimmat menestyvät.
suom/synk: subisebbo